Nu fick du nåt att tänka på.
BERN - SCHWEIZ
Stå kvar!
Tack.
Får jag gå med dig?
Visst.
God morgon, mina damer och herrar.
Vi har en gäst idag.
Din kappa.
Där kanske.
Det inträffade ett missöde, men det går nog att läsa vad jag har rättat.
Max, kan du dela ut dem? - Här krävs det mer jobb.
En ny möjlighet att hedra och respektera dig själva.
Men Marcus Aurelius var både filosof och kejsare.
Så var det hos romarna.
Tanke och handling var ett.
Slå upp kapitel tolv på sidan 42.
Natalie, du kanske kan börja?
"Hur kommer det sig att gudarna" -
- "som annars ordnat allt så väl och med så mycket människokärlek" -
- "ha tillstatt att de få utmärkta människorna, som levat..."
"Ett innerligt samliv med gudarna."
Fortsätt bara.
"Om vi bara lever en liten del av det liv som finns inom oss"-
- "vad händer då med resten?"
Mr Gregorius. Er bok om persisk grammatik har tyvärr inte kommit.
Det gäller inte den. Känner du igen den här?
- Ja. Jag sålde den igår. - Till en kvinna?
Ja. Hon kom in och hittade den här boken.
Hon satte sig och läste i en timme. Hon blev upprörd, betalade och gick.
- Hur kom ni över den? - Jag hittade den.
En vacker titel. "Um ourives das palavras".
"En ordens guldsmed".
- Tågbiljetter. - Vart?
Lissabon.
Det går om femton minuter. Hon hade på sig den där kappan!
Vad är det för oväsen?
- Var är mr Gregorius? - Han gick, mr Kagi.
- Han hade med sig en kvinna hit. - Det är inte möjligt.
"Vi lever här och nu."
"Allt som kom innan dess tillhör det förflutna och det bortglömda."
- Hallå? - Det här är mr Kagi. Var är du?
- Jag är på ett tåg. - Ett tåg? Vart då?
Lissabon. Kan du ta hand om mina böcker? De ligger på mitt skrivbord.
"Vad kan och bör vi göra med tiden vi har framför oss?"
"Öppen och oformad"-
- "fjäderlätt i sin frihet, och blytung i sin ovisshet."
"Är det en önskan - drömlik och nostalgisk"-
- "att återigen befinna sig vid det tillfället"-
- "och kunna ta en annan väg till den som har gjort oss till de vi är?"
- Vad kan jag stå till tjänst med? - Har ni ett ledigt rum?
- Var är ert bagage? - Jag har inget.
Jag litar på er och ger er ett rum. Med havsutsikt.
Där. Havet.
- Nåt annat, sir? - Ja.
Jag vill ha adressen till han som skrev den här.
Tack.
- Nåt annat? - Nej, tack.
Jag söker Amadeu de Prado.
Ett ögonblick.
LÄKARE Dr Amadeu de Almeida Prado
- Ni söker visst min bror? - Ja. Är doktorn här?
- Är ni sjuk? - Nej. Jag läser den här boken.
Jag skulle gärna vilja träffa honom. Det han skriver... berör mig djupt.
Kom in.
Varsågod och sitt.
Lite te? Amadeu föredrar rött Assam-te.
Te, Clotilde.
- Det här är Amadeus älsklingsrum. - Det är ett vackert rum.
Han har läst alla de där böckerna.
Är han fortfarande praktiserande läkare?
- Var fick ni tag i den? - I Bern, där jag bor.
Endast hundra trycktes. Jag har sex exemplar kvar.
Jag har ofta undrat var de andra 94 hamnade.
- Bern ligger i Schweiz, eller hur? - Ja.
Då har boken rest. Det är bra.
- Har han skrivit nånting annat? - Inget som har publicerats.
Han ville bli författare. Filosof.
Men han blev läkare. Han tyckte inte att folk skulle lida.
- Är det där han? - Det är vår far.
En berömd domare. Han och Amadeu hade ett komplicerat förhållande.
Det förlorar betydelse i ett evighetsperspektiv.
Ja. Han sa ofta det till Amadeu.
Amadeu tror inte på evigheten.
Dessvärre inte.
Jag vill inte snoka, men...
Får jag fråga hur er far dog?
Nej. Nej, det får ni inte.
Om ni vill träffa Amadeu hittar ni honom på Cemiterio dos Prazeres.
Vi lämnar kvar nåt av oss själva när vi lämnar en plats.
Vi stannar där, även om vi ger oss av.
Och det finns saker i oss som vi kan finna enbart genom att återvända.
Vi reser till oss själva när vi färdas till en plats där vi har levt.
Hur kortvarigt det än var.
Men när vi reser till oss själva ställs vi inför vår egen ensamhet.
Och är det inte så att allt vi gör görs av rädsla för ensamhet?
Är det inte därför vi svär oss fria från det vi ångrar vid livets slut?
Jag söker Amadeu de Almeida Prado.
- Prado. - Tack.
"När diktaturen är ett faktum är revolutionen en plikt."
Jävla idiot!
"Är det en fråga om självbild?"
"Idén man har om vad man måste ha åstadkommit och upplevt"-
- "för att kunna godkänna det liv man har levt."
"Om så är fallet kan rädslan för döden beskrivas"-
- "som rädsla för att inte kunna bli den man hade tänkt sig bli."
"Om vi med säkerhet vet att vi aldrig kommer att nå denna helhet"-
- "vet vi inte hur vi ska leva det som inte är en del av ett helt liv."
Bättre?
- Eller sämre? - Bättre.
Känns det som om du har skrivit den?
Han pratar om allt jag har grubblat på i åratal.
- Bättre eller sämre? - Sämre.
Låt höra en av de vackra meningarna.
"Tillfälligheten är livets verkliga regissör."
"En regissör full av grymhet, medlidande och förhäxande charm."
- Med det menar han ödet. - Jag tror att han menar slumpen.
Vi tar en paus. Vila ögonen lite.
- Du sover dåligt. - Märks det?
Ögonen avslöjar allt.
Titta på de här ögonen. Berätta vad de avslöjar.
De är melankoliska, men hoppfulla. Trötta, men envisa. Motsägelsefulla.
Varför låtsades hans syster att han fortfarande var vid liv?
Ska vi fortsätta?
Du träffade en kvinna som försvann, och du släppte allt.
- Sen läste jag boken. - Jag skulle vilja kunna släppa allt.
- Gör du det ofta? - Jag har aldrig gjort nåt liknande.
Bättre.
Hur känns det där?
- Du pratar om synen som känsla. - Är den inte det?
- Hur tydlig är bilden? - Väldigt tydlig.
- Och nu, då? - Allt syns tydligt.
Sir, den här är ny.
"Ett avgörande ögonblick i livet, när det för alltid byter riktning"-
- "är inte alltid högljutt och dramatiskt."
"De dramatiska ögonblicken av livsavgörande upplevelser"-
- "är ofta otroligt lågmälda."
"Det har en revolutionerande effekt"-
- "och visar livet i ett helt nytt ljus."
"Det gör det tyst."
"Och i denna underbara tystnad finns dess särskilda upphöjdhet."
Du undrar om de gamla var bättre. Det är de inte, eller hur?
- Nej. De känns väldigt lätta. - Det tar tid att vänja sig.
- Tar ni kreditkort? - Receptionisten hjälper dig.
Innan du går... Jag har en farbror som bor på ålderdomshem.
Jag berättade om dig och boken. Han kände Amadeu de Prado väl.
Han kan berätta om Amadeu. Han slogs i motståndsrörelsen.
Jag måste varna dig. Min farbror kan vara besvärlig.
De som levde under diktatorn Salazar gör än idag upp med det förflutna.
Hemliga polisen var extremt brutal.
Varken förövare eller offer vill prata om det.
- Farbror João, hur mår du? - Vad gör du här?
Det här är Raimund Gregorius.
Jag pratar med honom, inte med dig. Vänta i receptionen.
Är du intresserad av Amadeu de Prado?
Ja.
Mariana sa att du har en bok han skrev.
Jag kan tänka mig hurdan den är. Den gudlösa prästen.
Det är en bra beskrivning.
Han var den enda som fick besöka mig i fängelset.
Han kom varenda vecka, med böcker, medicin och cigaretter.
Det tog de naturligtvis ifrån mig så snart han hade gått.
Ja, han hade privilegier.
- Vad för sorts privilegier? - Såna man inte vill ha.
- Har du cigaretter? - Nej, jag röker tyvärr inte.
Mariana sa att du och Amadeu var med i motståndsrörelsen.
Och Jorge, hans bästa vän.
De var förenade i själ och hjärta. En tid.
Men Amadeu var för mjuk för motståndsrörelsen.
Han gick med på grund av skuldkänslor.
- Mariana sa att du är från Schweiz. - Ja, från Bern.
Schweiz har inte haft nån revolution, va?
Man har lyckats undvika sånt.
De vet inte hur det är att inte kunna lita på sina vänner och sin familj.
Jag träffade hans syster - Adriana.
Hon beter sig som om han lever, men är klädd i svart, som om hon sörjer.
Man kan bara fylla min kopp till hälften.
Så har ingen nånsin gjort åt mig.
En gåva från PIDE, Portugals hemliga polis.
Rui Luis Mendez hette han.
1973.
På våren.
Jag är hemma.
Vilka är ni? Var är min fru?
Hon tog med era barn på en promenad.
Kvinnan som kan alla namn, var hittar jag henne?
Jag vet inte.
Jag vet inte vad ni pratar om.
Din fru berättade att du är en skicklig pianist.
Kan du spela för mig och mina vänner?
Snälla.
Får jag se dina händer?
- Vad ska jag spela? - Spela ditt älsklingsstycke.
Det sägs att hon har fotografiskt minne. Är det sant?
Jag frågar en gång till.
Var är hon?
Det som gör det ännu hemskare är-
- att Amadeu hade räddat Mendez liv några månader tidigare.
Middag. Vi äter tidigt, som i fängelse.
Inte för de intagnas skull, utan personalens.
Det gläder mig att han äntligen har berättat för nån.
Om det ändå hade varit för mig.
Det kan vara lättare att prata med en främling.
I min familj låtsas vi att lidande bara är sånt som drabbar andra.
När João försvann sa våra föräldrar att han arbetade i Brasilien.
När han släpptes efter revolutionen-
- sa de att han hade skadat händerna i en olycka.
Han är väldigt fäst vid dig. Du är den enda släkting som hälsar på.
Han är alltid så tjurig, så jag förstår de andra. Vad sa han mer?
- Att han önskade att du var gift. - Jag avskyr honom!
Då hade du haft barn med dig.
Sa han verkligen att han är fäst vid mig?
- Har du barn? - Nej. Jag har mina elever.
Men det kommer nya varje år, så jag aktar mig för att bli fäst vid dem.
- Stannar ni en dag till? - Ja, jag måste kanske det.
Fina glasögon.
- Fader Bartholomeu? - Ja?
João Eça säger att ni begravde Amadeu de Prado.
Jag skulle helst bli ihågkommen som den som undervisade Amadeu-
- inte som den som begravde honom.
Amadeu var tolv år när han kom hit. Han hade inga böcker med sig.
Han hade redan läst alla, och hade allt i huvudet.
Vad skriver han om skolan i boken?
"I 1922 dagar gick jag på det läroverk som far skickade mig till."
"Landets strängaste skola."
"Jag måste räkna dagarna för att inte blir förgjord av dem."
Han tyckte så illa om den.
Gick Jorge och Amadeu i samma klass?
Nej, inte till en början.
Men Amadeu fick hoppa över två årskurser. Så intelligent var han.
De gick i samma klass i två år. Eller snarare i en klass för sig.
Aristokraten Amadeu och arbetarklasspojken Jorge.
De var väldigt busiga och nyfikna.
Du ljög för sina mödrar om att de skulle sova hos en vän, och kom hit.
- Hur hittade du dem, Jorge? - Jag sov på en lös golvplanka.
- Jean-Paul Sartre. - Karl Marx.
Henry Miller. Om de avslöjar oss med de här...
Då hamnar vi i Tarrafal, bland alla andra politiska fångar.
Men det skulle inte din far tillåta.
Han skulle få president Salazar att ingripa personligen.
- Är det lustigt att han är domare? - Att en grönsakshandlarson...
...är vän med en domares son är lustigt.
Det måste du erkänna!
Amadeu hade varit olycklig var han än befann sig.
Han lekte aldrig med de andra eller lät sig ryckas med.
Förutom en gång.
Det glömde ingen.
Gör plats, pojkar. Gör plats!
Min far är här. Läs det du. Du skrev ändå det mesta.
Det är dina ord. Jag hjälpte dig bara välja ut dem.
- Vilken är vår religion? - Lojalitet. Sanningen framför allt!
Precis. Håll ögonen på mig, så går det bra.
Som traditionen bjuder avslutar vi ceremonin med examenstalet.
I år förlänas Amadeu de Almeida Prado den äran!
Jag skulle inte vilja leva i en värld utan katedraler.
Deras skönhet kontrasterar mot de militära uniformernas lortiga färger.
Jag älskar Bibelns mäktiga ord. Jag behöver kraften i dess poesi.
Jag behöver den mot språkets förfall och de värdelösa slagordens diktatur.
Men det finns en annan värld jag inte vill leva i.
Där oberoende tänkande nervärderas och vackra upplevelser ses som synd.
En värld där tyranner, förtryckare och mördare kräver vår kärlek.
Och absurdast av allt, från predik- stolen uppmanas man förlåta dem.
Till och med älska dem.
Av den anledningen kan vi inte bara lägga undan Bibeln, utan kasta den.
För den talar bara om en fåfäng och självgod gud.
Herren betraktar oss dag som natt, och noterar handlingar och tankar.
Men vad är en man utan tankar och önskningar som bara han känner?
Tänker inte Herren Gud på att han stjäl våra själar med sin nyfikenhet?
Själen som ska vara odödlig.
Men vem skulle vilja vara odödlig?
Tänk så tråkigt att veta att det som händer nu inte har nån betydelse.
Inget skulle räknas.
Ingen vet hur det skulle vara att leva för evigt, och tur är väl det.
En sak kan jag försäkra er. Det vore ett helvete att vara odödlig.
Det är döden som ger vartenda ögonblick dess skönhet och fasa.
Endast genom döden blir tiden nåt levande. Varför vet inte Herren det?
Varför hotar han med en oändlighet som skulle vara outhärdligt öde?
Jag vill inte leva utan katedraler.
Jag behöver deras fönsters lyster-
- deras kyliga stillhet och deras befallande tystnad.
Jag behöver ordens helighet och poesins storslagenhet.
Men också friheten att revoltera mot allt grymt här i världen.
För det ena är inget utan det andra, och ingen kan tvinga mig att välja.
Vad tyckte ni?
Jag trodde att du skulle hålla tal på latin.
Då hade bara ett fåtal förstått.
- Är du vän med den där pojken? - Vi är de bästa av vänner.
Alla de ansiktena, och fler, kom på hans begravning.
Han dog på dagen för revolutionen, så alla tog med en röd nejlika.
Jag vågade inte säga nåt om Gud-
- och det Amadeu kallade för "tomma löften".
Men jag tillät mig att använda ett religiöst ord.
- Amen. - Amen.
Jag var väldigt stolt över honom.
Varför sa du då inte det till honom?
Jag vet än idag inte vilken hemlighet som förenade de två-
- och vad den hade med Amadeu att göra.
- Min bror är inte här. - Jag vet.
- Försvinn. - Jag vet att hade en aneurysm.
Det står i boken.
Hur lever man med vetskapen-
- att en artär när som helst kan spricka och fylla hjärnan med blod?
Jag fick veta först efteråt, när jag upptäckte det han skrivit.
Han berättade aldrig för nån. Inte ens mig.
Förlåt mig, det var inte meningen att göra er ledsen.
Nej, vänta.
Jag kan visa var vi arbetade.
Folk kom hit dag som natt för att besöka honom.
För att bli botade...
"Ingen ska behöva lida", sa han jämt.
Dörren var alltid öppen.
Jag träffade João Eça.
Han nämnde att Amadeu var med i motståndsrörelsen.
Motståndsrörelsen...
Och att han räddade Mendez liv.
Det var sent en kväll.
Jag hörde hemska skrik... från andra sidan torget.
Vi behöver hjälp!
Hämta doktorn.
Där inne.
Amadeu, kom direkt.
Är det här?
Ut. Ut!
Adrenalin.
- Du är en förrädare. - Förrädare!
- Jag är doktor. - Förrädare! Förrädare!
- Hörde ni? Doktor! - Förrädare!
Jag satte honom i den här stolen, och tvättade hans ansikte.
Hans vackra ansikte.
Efter det slutade folk komma. Även Jorge. Det sårade honom verkligen.
- Känner du till Jorge? - Jag vet att de var goda vänner.
- Varför är världen så grym? - Det är som om den inte bryr sig.
Gud bryr sig inte.
Det hade Amadeu rätt i.
Nu vill jag vara ifred.
- Får jag komma hit igen? - Varför?
Hans liv, hans värld...
Det var så märkvärdigt, och får mitt att verka så oansenligt.
- Har ni cigaretter? - Vilket märke?
Har du med dem? Vänta. Här är alla spioner. Värre än fascisterna.
Vi går ut.
- Du ville inte bara ha cigaretter. - Jag sov bättre av att prata med dig.
Amadeu var den enda som inte rökte. Jorge rökte som en borstbindare.
- Lever Jorge? - Jag vet inte.
Jag pratade inte med honom efter det som hände med Estefânia.
Ingen visste hur. Det var så privat.
Vem är Estefânia?
Kvinnan som kommer ihåg allt.
De hämtade mig för att komma åt henne.
Löjtnant Nicola Ribiero.
Benfica. 28 Rua Dezembro.
Telefon 85 72 463.
Sjunde armékåren.
Kapten Carlos Piexe.
Sintra. 47 Rua...
- Jorge! - Det är Amadeu Prado.
- Är du där? - Släpp in honom.
Jorge!
Varför har du undvikit mig? Alla andra förstår jag, men inte dig!
- Jag undviker dig inte. - Du ljuger. Vi ljuger inte...
- Jag vill gå med i motståndsrörelsen. - På grund av skuldkänslor?
- Jag är doktor och hade inget val. - Du borde ha injicerat gift i honom.
Inte adrenalin.
Sätt dig, Amadeu.
Ska du inte presentera mig?
Det här är João.
Och det här är Estefânia. Jag hade tänkt presentera dig tidigare, men...
Motståndsrörelsen håller oss sysselsatta.
Visst är hon vacker?
Tänk om ditt första uppdrag var att döda din far.
- Varför? - Han är domare.
En del av den fascistiska regimen.
Bli inte arg, Amadeu. Jag testade dig bara.
Det märkes på en gång. Jorge såg det också.
Estefânia drogs till honom.
- Och namnen och adresserna? - Armémän som sympatiserade med oss.
Hon hade dem lagrade i huvudet.
Över 200 namn.
De väntade på att vi skulle be dem göra revolt mot fascisterna.
- Kan jag få min nyckel, tack? - Naturligtvis.
- Är ms de Prado hemma? - Hon bad er vänta.
Varför drar ni upp det förflutna?
Jag vill veta hur det kändes att vara Amadeu.
Kände ni honom?
Amadeu, du måste äta. Du behöver kraft inför examensskrivningar.
Ställ dig upp.
Sätt dig. - Mamma, hjälp mig.
Jag måste, annars dör du.
Ta bort händerna.
Adriana, lita på mig.
Clotilde, ring ambulansen.
Ambulansen och doktorn kom, och Adriana kördes till sjukhuset.
Du kan lämna oss nu, Clotilde.
Doktorn sa att jag gjorde rätt.
Varför säger du inget?
Varför dömer du mig så?
Det heter trakeotomi.
Om jag inte hade gjort det hade de burit ut henne i en kista.
Jag tar också en kopp te, Clotilde.
Nu vet du.
Från och med den dagen stod jag i skuld till honom, precis som Mendez.
Polisen visste att motståndsrörelsen använde kliniken, men de kom aldrig.
Folk lämnade kuvert med pengar, namn, adresser, kartor...
Och sen kom hon.
Nästa.
Varför har du inte ringt tillbaka?
Jag har nåt till João.
Jag måste prata med dig. Jag kan inte vara med Jorge.
Lämna oss.
Adriana, lämna oss.
Men så en natt tog allt slut.
- Hur? - Nåt hade hänt. Jag vet inte vad.
Det var sista gången jag såg henne.
- Du har patienter som väntar. - Skicka hem dem. Nu!
Och öppna inte om nån knackar. Släck ljuset. Vi är inte här.
Amadeu.
Amadeu!
João Eça är här.
Jag är strax tillbaka.
- Amadeu! - Kom in.
Var är hon?
- Estefânia. - Jag vet inte. Vi gick åt olika håll.
Jorge kom till mig. Estefânia är problemet.
Vad menar du?
Han vill... Han vill eliminera henne.
Va?
Om de får tag i henne får de tag i namnen. Det skulle innebära slutet.
Vill Jorge döda Estefânia?
Ring mig om hon eller Jorge kommer hit.
- Förstår du? - Jag förstår.
Bra.
Vilken röra.
Vad tänker du göra?
Packa en väska och lite mat. Jag tar bilen.
Bort härifrån.
- Med henne? - Naturligtvis.
Nej, snälla Amadeu. Jag ber dig, gör det inte.
Berätta att hon är här. Åk inte bort med henne. Jag ber dig!
Snälla, åk inte.
Gör som jag säger.
Gör inte så här. Det är fel!
Nånting fruktansvärt kommer att ske. Det vet jag.
Han klev över mig. Det kommer jag aldrig att glömma.
Han klev över mig.
Som om jag var... ingenting.
Kan jag få kaffe, tack?
- Hallå? - Mr Kagi. Det är jag.
- Jag missade ditt samtal igår. - Är du kvar i Lissabon?
Ja. På Hotel Silva, du lär inte ha hört talas om det. Regnar det i Bern?
Du måste komma tillbaka. Annars måste jag hitta en ersättare.
- Vill du att jag gör det? - Kanske.
- Ja eller nej? - Mr Kagi, jag måste lägga på.
Varför följer du efter mig?
- Var kommer den här ifrån? - Adriana hittade hans anteckningar.
Hon sammanställde dem i bokform och jag kom över den i Bern.
Vad hände med Estefânia?
Amadeu är död och Adriana vet inget. Det är det bara du som gör.
Ut med dig härifrån! Ut med dig!
- Varför har min farbror börjat röka? - Va?
En läkare ringde och sa att en främling hade gett honom cigaretter.
- Han bad mig om dem. - Försöker du ta livet av honom?
- Han tycker om det. - Det är inte bra för honom.
Det är det inte att bo på hem heller. Det påminner honom om fängelset.
- Hur är dina nya glasögon? - Jag börjar vänja mig.
Vill du äta middag med mig?
Jag trodde aldrig du skulle fråga.
Om Jesus hade avrättats med giljotin hade vi dyrkat en stor klinga.
Om han hade fått elektriska stötar hade vi gjort stoltecken.
Men kan man verkligen veta hur det är att vara nån annan utan att vara det?
Man kan tänka sig hur det är att vara en annan person.
Fantasin är vår sista fristad. Så skrev han. Men han skrev också:
"Intimiteten är vår sista fristad."
- Minns du meningarna ordagrant? - Ja, för de betyder nåt för mig.
Den arma Estefânia mindes allt, även triviala ting.
Siffror, namn, telefonnummer, adresser... Jag hade blivit galen.
Förlåt, jag tjatar... Jag har inte pratat så här mycket på flera år.
Det är fascinerande.
- Hur länge har du varit ensam? - I fem och ett halvt år.
- Dessförinnan pratade du med din fru. - Ja.
Men det... ledde för det mesta till problem.
- Vadå för problem? - Vi hade fest för hennes kollegor.
Våra vänner. Hon hittade ett citat av Pessoa.
"Ängar är grönare som de beskrivs än där de ligger."
Nån sa: "Vilken vacker mening." Jag sa: "Men väldigt få förstår den."
Det uppstod en hemsk tystnad och sen sa hon, min fru:
"Och jag förmodar att du är en av de utvalda..."
Sen var den festen över.
- Men du hade rätt. - Ja, men det var arrogant.
- Korkat och arrogant. - Var det därför hon lämnade dig?
Nej. Jag tror att hon lämnade mig för att hon tyckte att jag var...
...tråkig.
Vi håller kontakten. Hon ringde häromdagen.
Hon bad mig ta böckerna från garaget så att hennes pojkvän kunde parkera.
Jag vet inte varför jag berättar det här.
- Vill du dansa? - Nej, jag kan inte dansa.
Du ser...
Tråkig.
Tack.
- Det var trevligt. - Raimund, du är inte tråkig.
Min farbror vill träffa dig igen.
Tar du med cigaretter?
Jorge lever.
Han har kvar sitt apotek och röker medan han betjänar sina kunder.
- Har du med? - Ja.
- Var Estefânia där när jag kom dit? - Hon hittade dem tillsammans.
Inte undra på att han ljög. Han ljög aldrig och tolererade inte oärlighet.
Vad hade hänt tidigare samma kväll?
Jorges ställe var för litet-
- så vi hyrde ett rum i ett gammalt magasin för våra möten.
Vi låtsades att det var en läs- och skrivkurs.
Det var Estefânias idé. Vi var så naiva.
Nuno, du ansvarar för järnvägen. Numren du ska ringa är:
Lissabon, 64 23 518. Kontaktperson Leonardo.
Porto, 35 59 00. Kontaktperson Julio.
Signalen för maktövertagandet kommer från Radio Renascenca.
En sång av...
- Ursäkta, är ni vilse? - Är det här läs- och skrivkursen?
Ja, vi ska precis avsluta. Slå er ner.
De flesta bokstäver kan uttalas på flera sätt, utom bokstaven X.
Jag förklarar mer ingående nästa vecka. Tack.
Vad gör en musikprofessor här?
Jag har en vän som inte kan läsa.
Jag ville se vad det är för kurs innan jag rekommenderar den.
Vad heter den personen, då?
- Carlos Pinto. - Så originellt.
Sitt! Ingen får lämna rummet!
Ut, ut!
- João! Ge mig din pistol. - Varför det?
Vi måste göra det som är bäst för motståndsrörelsen.
Estefânia och Amadeu kom undan, men hittar de henne så pratar hon.
De andra vet inte mycket, men Estefânia vet allt.
Jorge, vad pratar du om?
- Vill du döda Estefânia? - Nej... Nej, nej.
Jag vill inte, men jag måste.
Ett liv för många liv. Ge hit den.
João, ge mig den!
Jag fick aldrig veta vad som hände.
- Berättade han? - Nej. Han bad mig... försvinna.
Jag måste få veta. Jag önskar att jag inte hade gett honom pistolen.
Tre dagar senare kom Mendez och hämtade mig.
Han knäckte mina händer och min tåga.
Men jag gav honom inte ett enda namn.
Det kan du säga till Jorge.
Han står i skuld till mig.
"I ungdomen lever vi som vore vi odödliga."
"Vetskapen om dödligheten dansar runt oss som ett sprött pappersband."
"När förändras det?"
"När dras bandet åt, tills det till slut stryper oss?"
- Mr Kagi. - Har du fattat ett beslut än?
- Nej. - En kvinna frågade efter dig.
- Hon sa att ni träffades på en bro. - En portugisisk kvinna?
När jag sa var du var så gick hon.
Jag behöver dina nycklar om du inte återvänder.
- Sa hon vad hon hette? - Nej.
Hej då, mr Kagi.
João vill veta vad som hände Estefânia.
- Du är skyldig honom det. - Jag är inte skyldig nån nånting.
Du vet vad de gjorde med hans händer. Händer som spelade Mozart.
Men han gav dem inga namn. Då hade inte du stått här.
Tror du att du kan utpressa mig med skuld? Du vet inte vem du pratar med.
Kunde jag ha dödat henne? Det är frågan!
Vi pratar inte om motståndsrörelsen.
Vi begraver vår historia och går vidare.
Vill du ha nåt att dricka?
Du sitter där Amadeu satt fram till det där med Mendez.
Vi hade en lista med lojalitetsskäl.
Skuldkänslor gentemot andra, delat lidande, gemensam kamp och styrka-
- svagheter, behov av närhet...
Gemensamt hat och delad humor. Och så vidare.
- Kärlek, då? - Han trodde inte på den.
Bara tre saker var viktiga för honom.
Begär, njutning och säkerhet.
Begär... Herregud.
Jag litar inte på folk som inte dricker.
Ta en cigarett.
Gick det bra?
Ja.
- João älskar fortfarande att röka. - Det tänker jag.
- Vadå? - När vi tagit universitetsexamen...
...jag som apotekare och Amadeu som läkare...
- Vad är det? - Kom så ska jag visa dig en sak.
Vad tror du?
- Det är ett apotek. - Ja. Det är ditt.
Kom in.
Jag måste kunna lita på apotekaren om jag ska skriva recept. Här.
Jag kunde knappt tro att det var sant.
Jag trodde inte att vår vänskap skulle kunna ta slut.
Jag trodde inte att det var möjligt.
Jag vet att jag är en ful sate, så när hon dök upp...
Hon var så vacker!
Jag trodde att en del skulle smitta av sig på mig.
Det är i alla fall det jag tror att jag trodde.
Och det här är Estefânia. Jag tänkte presentera er, men...
Motståndsrörelsen håller oss sysselsatta.
Visst är hon vacker?
Det var hur hon flyttade min hand från halsen. Hon stirrade på honom.
Vi funderar på det och hör av oss, Amadeu.
Din klinik kanske kan bli en överlämningsplats.
Varför flyttade du min hand?
Gjorde jag?
Har du varit så förälskad att varken mat eller ord spelar nån roll?
- Jag vet inte. - Det hade du vetat.
Man vet alltid.
Du tänker på honom!
Du önskar att jag var Amadeu.
Nämner han mig i boken?
Ofta.
Det förvånar mig att hon publicerade den. Adriana avskydde mig.
Hon ville inte ens dela honom med sin far. Vet du vad som hände med honom?
Några månader före revolutionen bad han Amadeu om starkare värktabletter.
Adriana hämtade dem varje vecka, men han samlade dem bara på hög.
En vecka efter Amadeus död svalde han över 100 stycken.
I tidningen stod det att han dog efter en lång tids sjukdom.
Katoliker uppskattar inte självmord.
Ut med er, allihop!
Estefânia, följ med mig.
Om jag hade haft pistolen då hade jag kanske skjutit henne.
Och när du fick pistolen?
Då gick jag till Amadeus klinik, för jag visste att de var där.
- Var är de? - De har gett sig av.
Jorge.
Ge mig pistolen.
Estefânia, är hon... Är hon fortfarande i livet?
Jag stötte på henne för två år sen.
Hon var här, och besökte ett seminarium eller nåt liknande.
Jag undrade hur hon mådde. Hon sa att hon undervisade i historia.
- Var då? - Universitetet i Salamanca i Spanien.
Och ditt apotek?
Varför låter du lamporna vara tända om natten?
Det påminner mig om Amadeu.
- Mr Da Silva, kan jag få min räkning? - Ska ni tillbaka till Schweiz?
Via Spanien.
- Det är hemskt väder i Schweiz. - Jag måste åka. Kan jag få räkningen?
Ursäkta.
Hej.
Jag vill tacka dig för det som hände på bron.
- Jag har läst din bok. - Jag vill inte ha den.
Jag vill bara tacka dig.
Jag har din kappa.
Du lämnade kvar den.
Berätta vad du heter.
Catarina Mendez.
Ja.
Den Mendez.
Jag är Slaktaren i Lissabons barnbarn.
Jag visste inte vem han var förrän jag läste boken.
- Du kan inte ta på dig skulden... - Du förstår inte.
Jag älskade honom. Jag grät på hans begravning-
- och förstod inte varför så många andra inte grät.
Hur som helst...
Det kommer att ta lite tid, men jag kommer att lära mig att leva med det.
- Det var den här vägen de åkte. - Men nattetid. Och i stor fara.
Och förälskade.
Jag blev rörd när min farbror grät.
Blev han gladast över att Estefânia lever eller över cigaretterna?
Ska du återvända till skolan och fortsätta undervisa?
Om de tar emot mig.
Men jag kommer och hälsar på.
- Är du säker på att hon är hemma? - Hon sa att hon skulle vara här.
- Följer du med? - Jag väntar i bilen.
Gå nu. Ta den tid som krävs.
Välkommen, Raimund.
- Jag är Estefânia. - Tack för att du träffar mig.
- Har du med boken? - Ja.
Han ser precis ut som jag minns.
Så länge sen, men ändå så tydligt...
- Vill du ha lite te? - Ja, tack.
- Din vän, då? - Nej, hon... har det bra i bilen.
Jag gick med i motståndsrörelsen när min far greps för sabotage 1971.
De skickade honom till Tarrafal. Har du hört talas om det?
Det kallades också Campo da Morte Lenta.
Den långsamma dödens läger.
Det tog dem två år att döda honom. Och det var så jag träffade Jorge.
Jag behövde nån som var stark och kunde skydda mig.
Jag trodde att det var kärlek.
Men sen träffade jag Amadeu.
Ett nytt ljus föll på allting.
Hela... mitt liv.
Jag kunde inte sova längre.
Jag gick till kliniken så ofta jag kunde, trots Adrianas blickar.
Han ville ta mig i sina armar, men sköt mig från sig.
"Jorge, då?", sa han. Jag började avsky Jorge!
- Har ni nåt emot att jag röker? - Nej då.
Svartsjuka är en hemsk känsla.
Jag såg på hans axlar att han hade sett oss.
Fruktansvärt! Fruktansvärt...
Men på sätt och vis var jag lättad.
- Säkert att din vän har det bra? - Jadå, hon har det bra i bilen.
Vi körde genom natten.
Amadeu frågade ut mig.
Sökte han efter mig eller livet?
Han ville veta allt om mitt liv.
Mina... minnen, tankar, fantasier och drömmar. Han var obeveklig.
Jag blev nästan lättad när han gömde mig i bagageluckan.
Ert pass.
- Varför reser ni till Spanien? - Jag ska hälsa på släktingar.
Ut ur bilen, är ni snäll.
Nycklarna.
- Känner ni major Rui Luis Mendez? - Hur så?
Ring honom. Jag har hans hemnummer.
Berätta att ni behandlar mig som en brottsling.
Han vill prata med er.
- Dr Amadeu de Prado. - Du begär för mycket av mig.
Du tog ifrån mig mitt liv. Jag vill ha tillbaka det.
Ge tillbaka luren.
Det är ironiskt att jag räddades av Slaktaren i Lissabon.
Den natten...
...körde vi till Finisterre och sov i bilen.
Vi åker bort.
Vi tar ett fartyg till Amazonas, till en ny värld bara vi känner till.
Jag skriver böcker och vi uppfinner ett nytt språk som bara vi förstår.
Vi åker så långt upp för floden vi kommer.
Bakåt i tiden och in i framtiden. Till början av slutet.
Vad ska jag göra?
Du delar det med mig.
Samma luft, samma känslor och samma smaker.
Det är saker du vill ha för din egen skull, inte för min.
Jag vill ha dem för vår skull.
Han hungrade efter mig och efter livet.
Men hans resa ledde in i hans egen själ, inte in i min.
Jag kan inte göra det, Amadeu.
Vad menar du?
Du vill ha mer än jag nånsin kan ge.
Och jag är inte redo.
Förlåt mig.
Jag har vänner i Salamanca.
Tar du mig till dem?
Han körde mig till Salamanca.
Han tog mig i hand.
Han önskade mig lycka till och gav sig av.
Nästa gång jag hörde nåt var han död.
Det har alltid känts som att jag dödade honom.
Han hade en aneurysm.
Ett blodkärl i hjärnan brast. Han hade haft den länge.
Var du... på hans begravning?
Du trodde väl inte att jag tänkte göra det, va?
Det har ingen betydelse längre.
Vad hände med... namnen och telefonnumren du hade i huvudet?
Lissabon, 33 14 518. Kontaktperson Carlos.
Sintra, 24 51 02. Kontaktperson Nuno.
Jag skrev ner dem och såg till att de hamnade i trygga händer.
Några månader senare användes de för att inleda revolutionen.
Din vän måste vara väldigt trött på att vänta.
- Du kan behålla boken om du vill. - Tack. Jag är nog mer redo nu.
- Hej då, Raimund. - Hej då, Estefânia.
Vi lämnar kvar nåt av oss själva när vi lämnar en plats.
Vi stannar där, även om vi ger oss av.
Och det finns saker i oss som vi kan finna enbart genom att återvända.
Vi reser till oss själva när vi färdas till en plats där vi har levt.
Hur kortvarigt det än var.
Här ska jag på.
Vi har fortfarande...
...fem minuter.
Tack för...
...att du sa att jag inte är tråkig.
Men när jag tänker på deras liv, Amadeu och Estefânias...
Deras liv var fulla av vitalitet och intensitet.
- Och det knäckte dem. - Men de levde!
Mitt liv däremot...
Förutom de senaste dagarna.
Och nu ska du tillbaka till det.
Varför stannar du inte bara?
Va?
Varför stannar du inte bara?
Översättning: Dan Olsson www.broadcasttext.com